BÃTRÂNUL ªI MAREA
Singur în barcã, bãtrânul pescuia în Gulf Stream.
Trecuserã 84 de zile fãrã sã prindã vreun peºte.
În primele patruzeci de zile îi þinuse tovãrãºie un bãiat.
Dar pãrinþii acestuia au spus
cã bãtrânul e, fãrã doar ºi poate, un "salado",
adicã un ghinionist cum nu se poate mai mare.
La porunca lor, bãiatul a trecut pe altã barcã,
unde a prins, din prima sãptãmânã, trei peºti mari.
Bãtrânul îl învãþase pe bãiat sã pescuiascã,
iar acesta îl îndrãgise.
Bãtrânul era cãrunt ºi plin de zbârcituri.
Avea ceafa brãzdatã de cute adânci,
iar pe mâini, urme lãsate de mânuitul peºtelui greu pe funii.
Urmele nu erau însã recente,
ci vechi, la fel ca nisipul deºertului.
Doar ochii îi erau tineri.
Ochi de culoarea mãrii, veseli ºi neînfrânþi.
Bãiatul se întrista când bãtrânul venea cu barca goalã.
Îl ajuta sã-ºi care saulele fãcute colac, cangea, harponul
ºi vela înfãºuratã în jurul catargului.
Vela era peticitã cu saci de fãinã
ºi, astfel înfãºuratã, pãrea drapelul unei veºnice înfrângeri.
Nu i-ar fi furat-o nimeni,
dar o lua acasã, împreunã cu saulele, ca sã nu le strice roua.
Cu toate cã nimeni de prin partea locului nu l-ar fi prãdat,
se gândea cã o cange ºi un harpon, lãsate în barcã, erau o ispitã.
Pescarii norocoºi din ziua aceea deja îºi spintecaserã merlinul
ºi îl duceau pe douã scânduri la cherhana,
de unde camioanele cu gheaþã îl duceau la târg, la Havana.
"Pot sã-þi ofer o bere la terasã ?" îl întrebã bãiatul.
"De ce nu ?" rãspunse bãtrânul. "Ca între pescari."
Douã beri, te rog !
Se aºezarã, ºi mulþi dintre pescari fãceau haz pe seama bãtrânului.
Dar el nu se mânie.
Îºi pierduse de mult mândria. ªi îºi dãdea seama de asta.
ªtia cã nu e nici o ruºine,
cã nu ºtirbea cu nimic mândria adevãratã.
Pescarii mai bãtrâni îl priveau cu tristeþe.
Îºi ascundeau însã mâhnirea ºi vorbeau despre curenþi,
despre adâncimile la care pescuiserã, despre vremea bunã
ºi despre câte altele mai vãzuserã.
- Santiago ? - Da.
-Vrei sã îþi aduc niºte sardele ? -Nu, du-te sã joci baseball.
Mai pot încã sã trag la vâsle ºi sã arunc nãvodul.
- ªtiu unde gãsesc patru momeli. - Mi-au rãmas din cele de azi.
- Îþi aduc eu unele proaspete. - Doar una.
- Douã. - Bine, douã.
- Nu cumva le-ai furat ? - Puteam, dar le-am cumpãrat.
Mulþumesc.
Dacã nu pot pescui cu dumneata, mãcar sã te ajut într-un fel.
M-ai cinstit cu o bere. Eºti bãrbat de-acum.
Urcarã împreunã drumul.
Bãtrânul sprijini catargul de pereþii colibei.
Înãuntru se aflau un pat, o masã, câteva scaune ºi o vatrã...
Pe pereþii maro erau o fotografie color cu Sfânta Inimã a lui Iisus
ºi o alta a Fecioarei din Cobre. Erau rãmase de la nevasta lui.
Cândva, se afla pe perete ºi o fotografie în culori a ei.
Dar o dãduse jos pentru cã, la vederea ei, se simþea prea singur.
O pusese în raft, într-un colþ, sub cãmaºa lui cea bunã.
Mâine e a 85-a zi. 85 e un numãr cu noroc.
Ce ai zice sã mã vezi venind cu unul de peste 500 kg ?
- Mai ai putere pentru aºa ceva ? - Da. ªtiu multe ºiretlicuri.
Aº putea sã merg iar cu dumneata. Am câºtigat destui bani.
Nu. Eºti pe o barcã norocoasã, rãmâi acolo.
Þii minte câtã vreme nu am prins nimic ?
Dupã care, am adus zilnic numai peºti mari, timp de trei sãptãmâni.
Da. ªi ºtiu cã m-ai pãrãsit nu pentru cã þi-ai pierdut încrederea.
Tata m-a silit sã plec. Sunt copil ºi trebuie sã îl ascult.
- Fireºte, aºa ºi trebuie sã fie. - Tata nu prea are încredere.
- Dar noi avem, nu-i aºa ? - Da.
Dacã erai fiul meu, te luam în larg.
Dar ai pãrinþi ºi te afli pe o barcã norocoasã.
- Ce ai de mâncare ? - Orez galben cu peºte. Vrei ºi tu ?
Nu, mãnânc acasã. Pot sã iau prostovolul ?
Bineînþeles. Am ziarul de ieri. O sã citesc despre baseball.
Nu exista nici un prostovol.
Bãiatul îºi amintea când îl vânduserã.
Dar, în fiecare zi, jucau aceeaºi scenetã.
Nu existau nici orezul galben ºi nici peºtele,
iar bãiatul se întreba dacã ziarul de ieri nu era tot o închipuire.
Dar bãtrânul îl scoase de sub pat.
Stai la soare sã te încãlzeºti ! Nu uita cã suntem în septembrie.
Luna când trage peºtele cel mare... În mai, oricine poate fi pescar.
Când mã întorc cu sardelele sã îmi povesteºti despre baseball.
- Manolin, vino sã joci ! - Stai la prima bazã.
Manolin !
O masã pentru douã persoane, te rog. La sufertaº.
Nu mai mãnânci acasã ?
- Câþi bani ai ? - ªaizeci de cenþi.
Nici azi nu a avut noroc ? Poate l-a pãrãsit de tot norocul.
- Poate e prea bãtrân. - Nu e. O sã vezi.
- Am zis "poate". - Nici mãcar "poate" !
Mi-aº dori, la bãtrâneþe, sã pescuiascã ºi pentru mine un bãiat.
Când s-a întors, bãtrânul dormea pe scaun, iar soarele asfinþise.
Deºi împovãraþi de ani, umerii bãtrânului aveau încã forþã,
iar grumazul tot vânjos era.
Aºa cum dormea, nici cutele nu se mai vedeau prea tare.
Doar capul îi trãda vârsta.
Cu ochii închiºi, pãrea lipsit de viaþã.
Scoalã, moºneagule !
Bãtrânul deschise ochii. Pãrea cã se întoarce de undeva, de departe.
Apoi zâmbi.
- Ce ai adus ? - Cina.
- Nu prea mi-e foame. - Nu poþi pescui dacã nu mãnânci.
Am fãcut-o ºi pe-asta.
Cât trãiesc eu, nu o sã pleci flãmând la pescuit.
Sã îþi dea Dumnezeu viaþã lungã ºi sãnãtate !
- Cine þi-a dat astea ? - Martin, de la terasã.
Trebuie sã îi mulþumesc.
Nu e nevoie, i-am mulþumit eu.
Au mâncat fãrã lampã pe masã. Se întunecase.
Bãtrânul îi povestea, ca de obicei, despre baseball.
Despre marele DiMaggio, care era iarãºi în formã,
ºi despre alþii din echipã.
Povesteºte-mi despre marele John J. McGraw.
Venea ºi el la terasã.
Nu avea în cap decât cai ºi baseball.
Avea întotdeauna în buzunare liste de cai
ºi, de multe ori, rostea la telefon nume de armãsari.
A fost un mare manager. Tata zice cã era cel mai mare.
Pentru cã venea des la noi.
Dacã Durocher ar fi continuat sã aparã pe aici,
tatãl tãu ar fi zis despre el cã e cel mai mare manager.
- ªi care e cel mai mare ? - Eu zic cã toþi sunt la fel.
Mi-ar plãcea sã îl iau pe DiMaggio la pescuit.
Se spune cã tatãl sãu era pescar.
Poate unul la fel de sãrac ca noi, aºa cã ar înþelege.
Culcã-te, ca sã fii odihnit mâine dimineaþã.
Duc eu lucrurile astea înapoi la terasã.
- Noapte bunã. Pe mâine dimineaþã. - Tu eºti ceasul meu deºteptãtor.
Al meu e vârsta.
- Somn uºor, moºneagule ! - Mulþumesc. Noapte bunã.
Bãiatul plecã, iar bãtrânul se întrebã:
"De ce se trezesc bãtrânii aºa de devreme ?"
"Ca sã le fie ziua lungã ?"
Apoi bãtrânul îºi împãturi pantalonii în formã de pernã,
punând ziarul în ei.
Se înfãºurã în pãturã ºi adormi pe celelalte ziare vechi
aºternute peste arcurile patului.
Curând, adormi ºi se visã în Africa,
pe vremea când era copil...
Visã întinsele þãrmuri aurii
ºi nisipul atât de alb, cã te dureau ochii.
Mai visã promontoriile înalte ºi munþii semeþi ºi cafenii.
De un timp visa mereu asta. Auzea mugetul valurilor
ºi vedea bãrcile indigenilor spintecând talazurile.
Simþea mirosul de catran ºi de câlþi al bãrcii,
ºi adulmeca mirosul Africii, adus în zori de briza dinspre uscat.
Era momentul în care se trezea, se îmbrãca
ºi pleca sã îl scoale pe bãiat.
Dar, în noaptea aceea,
mirosul brizei veni foarte devreme ºi el ºtia asta.
Dar se cufundã mai departe în vis,
ca sã vadã piscurile albe ale insulei ivindu-se din mare,
ºi tot felul de porturi, ºi radele din Insulele Canare...
Nu mai visa furtuni, femei ºi nici întâmplãri extraordinare.
Nici peºti mari, nici încãierãri, nici trânte,
nici mãcar pe nevasta lui.
Visa doar locuri ºi lei care se jucau pe þãrm ca niºte pisoi.
Îi îndrãgea ºi pe ei, la fel ca pe bãiat.
Pe el însã nu îl visa niciodatã.
În zori se trezi, privi prin uºa deschisã la luna care dispãrea,
îºi despãturi pantalonii ºi îi puse pe el.
Apoi se duse sã îl trezeascã pe bãiat.
Tremura în rãcoarea dimineþii,
dar ºtia cã, tremurând, se va încãlzi
ºi cã, în curând, va începe sã tragã la vâsle.
Uºa colibei bãiatului era descuiatã.
Pãºi încetiºor, desculþ...
Bãiatul dormea în odaia din faþã ºi bãtrânul îl putu vedea bine.
Îi atinse cu blândeþe un picior
ºi îl þinu aºa pânã când bãiatul se trezi, se rãsuci ºi îl privi.
Era somnoros, iar bãtrânul îi spuse "Îmi pare rãu".
"Asta e menirea unui bãrbat", rãspunse flãcãul.
Coborârã pe drumul învãluit în beznã
ºi plin de bãrbaþi desculþi ce îºi cãrau catargele bãrcilor.
Cum ai dormit ?
Foarte bine, Manolin. Azi sunt încrezãtor.
ªi eu. Mã duc dupã sardele. Vin imediat.
Mai bea o ceaºcã. Avem "credit" aici.
Bãtrânul îºi bãu tacticos cafeaua. Era tot pentru ziua aceea. O ºtia.
De multã vreme îi era silã de mâncare
ºi nu îºi mai lua prânzul cu el.
În barcã avea o sticlã cu apã, care îi ajungea pentru toatã ziua.
- Noroc, moºneagule ! - Noroc !
Ieºeau în larg bãrci ºi de pe alte þãrmuri,
iar bãtrânul le auzea plescãitul vâslelor.
Cu tot întunericul, bãtrânul simþea zorii care se apropiau.
Auzea sunetul vibrant al peºtilor zburãtori,
care þâºneau din apã ºi ºuierul aripilor lor întinse,
în timp ce dispãreau în beznã.
Îi erau tare dragi,
nu avea prieteni mai buni pe tot întinsul oceanului.
De pãsãri îi era milã. Mai ales de rândunelele
care zburau de colo colo, cãutând zadarnic de mâncare.
"Pãsãrile o duc mai greu decât noi,"
"afarã doar de pãsãrile rãpitoare ºi de cele mari ºi puternice."
"De ce or fi pãsãrile atât de plãpânde
pe o mare atât de nemiloasã ?"
"O fi marea bunã ºi frumoasã, dar, uneori, e atât de crudã..."
Soarele de-abia mijise ºi bãtrânul zãri celelalte bãrci
aproape de þãrm, rãspândite de-a curmeziºul curentului.
Pentru el marea era "la mar",
cum îi spun spaniolii care o îndrãgesc.
Câteodatã, chiar ºi ei o mai vorbesc de rãu,
dar o fac aºa cum ar vorbi despre o femeie.
Pentru pescarii tineri marea e un rival, un lac oarecare
sau chiar un duºman.
Bãtrânul se gândea însã la ea ca la o femeie,
care dãruieºte sau ascunde mari favoruri.
"Luna o însenineazã, ca pe o femeie", gândea el.
Înainte de a se lumina aruncase momelile ºi acum era dus de curent.
Un cârlig era cufundat la 40 de braþe, al doilea, la 75,
iar celelalte douã, la 100 ºi la 125 de braþe.
Când soarele se ridicã, marea îi rãsfrânse razele
ca pe niºte sãgeþi dureroase pentru ochii bãtrânului,
care începu sã vâsleascã fãrã a-l mai privi.
Privea doar apa,
veghind undiþele ce coborau în adâncurile întunecoase.
Fiecare peºte-momealã atârna înfipt în braþul cârligului
ºi legat zdravãn de el.
Îndoitura ºi vârful cârligului, rãmase libere,
strãpungeau câte o sardea prin amândoi ochii,
formând câte o jumãtate de ghirlandã.
Nu rãmãsese nici o bucãþicã de cârlig,
care sã nu aibã miros dulce ºi gust amar.
"Mã pricep sã þin cârligele. Numai cã m-a pãrãsit norocu."
"Dar cine ºtie, poate azi... Fiecare zi e altfel."
"E bine sã fii norocos, dar ºi mai bine e sã fii priceput."
"Când apare norocul, eºti pregãtit."
Soarele se înãlþase deja
ºi nu îl mai dureau ochii când privea spre rãsãrit.
Chiar atunci zãri un albatros...
Acesta coborî fulgerãtor, cu aripile adunate în spate,
dupã care începu din nou sã se roteascã.
Nu cautã în zadar, chiar a gãsit ceva !
Bonita ! Va fi o momealã pe cinste.
Nu îºi mai amintea când începuse prima oarã sã vorbeascã singur.
Pe vremuri se întâmpla sã cânte, noaptea, la cârmã,
când era de cart pe vasele de pescuit broaºte þestoase.
Probabil începuse sã vorbeascã singur când plecase bãiatul.
Dar nu îºi mai aducea aminte.
Era o calitate sã nu vorbeºti pe mare decât atât cât trebuie,
iar bãtrânul þinea la virtutea asta ºi o respecta.
Dar, de la o vreme, gândea mereu cu glas tare,
pentru cã, oricum, nu deranja pe nimeni.
"Dacã m-ar auzi cineva, ar zice cã sunt nebun."
"Dar nu sunt ºi nu îmi pasã !"
"Bogãtaºii au aparate de radio în bãrci,"
"care le aduc pânã ºi baseball-ul la nas."
Deodatã simþi o smuciturã puternicã,
ceva neobiºnuit de greu.
Era greutatea peºtelui. Lãsã firul sã alunece în jos,
cât mai jos, desfãºurându-se de pe unul dintre colacele de rezervã.
Atât de departe în larg ºi în sezonul ãsta... cred cã e imens.
Hai, peºte, mãnâncã-le ! Te rog, mãnâncã-le !
Uite ce proaspete sunt. Iar tu stai în beznã, în apa aia rece...
Hai, mai dã un ocol ºi apoi mãnâncã-le !
Mãcar miroase sardelele ! Mai am ºi ton. Rece, tare, delicios...
Hai, peºte, mãnâncã-le ! Nu te sfii !
O apucã. Dã, Doamne, sã o apuce !
Nu se poate sã fi plecat.
Poate a mai fost agãþat cândva ºi nu a uitat.
A dat doar o raitã. O sã o muºte... Ce mai peºte !
A muºcat momeala dintr-o parte ºi acum fuge cu ea.
Pe când cobora, alunecându-i printre degete,
bãtrânul simþea încã greutatea aceea mare,
deºi abia þinea undiþa între degete.
O apucã. Foarte bine. Mãnânc-o, peºte !
Înfulec-o, pânã îþi intrã în inimã vârful cârligului ºi te ucide !
Apoi, vino uºurel sus, sã înfig harponul în tine !
Eºti gata ? Ai stat destul la masã ?
Peºtele se prinsese ºi bãtrânul simþea cã îl agãþase.
Acum avea sã fugã cu saula ori sã sarã, ori sã se scufunde.
Dar nu se petrecu nimic. Peºtele o porni uºurel,
iar bãtrânul nu putu sã îl ridice nici un pic.
Saula era tare, anume fãcutã pentru peºte greu,
ºi atât de întinsã încât sãreau stropi de apã din ea.
Apoi barca incepu sã lunece uºor, cãtre nord-vest.
Bãtrânul stãtea aplecat, sprijinit de marginea bãrcii.
Peºtele o pornise hotãrât
ºi cei doi lunecau împreunã pe apa liniºtitã.
Celelalte momeli rãmãseserã în mare, dar fãrã folos.
De data asta moare. Nu o sã reziste o veºnicie.
Dar, patru ore mai târziu, peºtele înota la fel de tenace,
cu barca dupã el, iar bãtrânul þinea funia dupã spate.
"Ce peºte o fi ãsta, de trage aºa ?" gândi el.
"Pesemne cã þine funia strâns în gurã."
"Mãcar o datã sã îl vãd, sã ºtiu cu cine mã lupt."
Nu se mai zãrea þãrmul. "Nu-i nimic", îºi spuse.
"Mã pot întoarce oricând, cãlãuzit de luminile Havanei."
L-am prins la prânz ºi nici pânã acum nu l-am zãrit.
Pãcat cã nu e ºi bãiatul cu mine.
M-a remorcat un peºte...
"Nu ºtiu ce mã fac dacã se duce la fund."
"Nici dacã se scufundã ºi moare, nu ºtiu ce o sã fac."
"Gãsesc eu o soluþie. Sunt destule lucruri de fãcut."
"Aº putea lega saula de barcã, dar poate sã mi-o rupã."
"Îl þin cât pot, iar când o sã tragã, îi dau funie."
"Slavã Domnului cã merge înainte ºi nu se dã la fund !"
Soarele apusese ºi se fãcuse frig.
Sudoarea rece i se zvânta pe spate, pe braþe ºi pe picioare.
"Nu a ieºit din apã la apus. Poate iese când rãsare luna."
"ªi dacã nu, poate am norocul sã aparã o datã cu zorii."
"Aº vrea sã îl vãd mãcar o datã, sã ºtiu cu cine am de-a face."
Doi delfini se jucau pe lângã barcã, rãsucindu-se ºi gâfâind.
Bãtrânul putea deosebi gâfâitul masculului de suspinul femelei.
"Dragii de ei, se joacã, le arde de pozne, se iubesc !"
"Sunt fraþii noºtri, la fel ca peºtii-zburãtori."
ªi atunci îl cuprinse mila de peºtele pe care îl prinsese.
"E un peºte minunat ºi neobiºnuit. ªi cine ºtie ce vârstã o avea ?"
Nu am prins niciodatã un peºte atât de puternic ºi de ciudat.
Poate e prea înþelept ca sã sarã. M-ar termina cu un salt.
Sau cu o smuciturã mai puternicã.
Poate a mai fost agãþat ºi ºtie cum trebuie sã lupte.
A înhãþat momeala bãrbãteºte ! Se poartã bãrbãteºte !
Nu se pierde cu firea în luptã.
Mã întreb dacã nu cumva are un plan.
Sau e la fel de disperat ca mine ?
De-ar fi bãiatul aici...
Peºtele nu îºi schimbã nici viteza, nici direcþia în noaptea aceea,
din câte îºi dãdea bãtrânul seama, privind la stele.
Bãtrânul simþea puterea peºtelui
care se îndrepta hotãrât spre cine ºtie ce þel ºi îºi zise:
"Datoritã ºiretlicurilor mele, a trebuit sã îºi aleagã un þel."
"Adicã sã rãmânã în adâncuri,
departe de capcane ºi de ºmecherii."
"Þelul meu a fost sã îl gãsesc înaintea tuturor din lumea asta."
"Acum suntem legaþi unul de altul, de ieri de la prânz,"
"ºi nu e nimeni sã sarã în ajutorul vreunuia dintre noi."
"Am pierdut funie, cârlige ºi strune..."
"Toate astea pot fi înlocuite."
"Dar peºtele cine mi-l înlocuieºte,"
"dacã prind un altul ºi ãsta îmi scapã ?"
"Oare ce peºte mi-a ºterpelit adineauri momeala ?"
Putea sã fie un merlin sau un rechin. Tot nu l-am simþit.
"Prea repede a trebuit sã mã descotorosesc de el."
"Oare de ce s-a smucit aºa ?" gândi bãtrânul.
"Poate i-a alunecat funia pe aripa cea mare a spinãrii."
"Dar, cu siguranþã, cã nu îl doare spatele aºa de rãu ca pe mine."
"ªi nu o sã poatã trage barca la nesfârºit,"
"oricât ar fi de puternic."
"Dã, Doamne, sã sarã !"
"Dacã trag puþin de funie, o sã îl doarã ºi poate va sãri."
"Sã sarã, sã îºi umple cu aer bãºicile aflate de-a lungul ºirei"
"ºi sã nu mai poatã coborî în adâncuri ca sã moarã."
Îmi eºti drag, peºte, ºi am tot respectul pentru tine.
Dar am sã te ucid înainte de sfârºitul zilei !
O pãsãricã veni spre barcã dinspre nord.
Era o pasãre cântãtoare ºi zbura aproape de suprafaþa apei.
Bãtrânul îºi dãdu seama cã e tare ostenitã.
Câþi ani ai ? E prima ta cãlãtorie ?
De ce eºti atât de obositã ? ªi ce cautã pãsãrile tocmai aici ?
"Pe uliii, care ies în larg ca sã le întâmpine."
Dar pãsãrii nu îi spuse nimic. Nu ar fi înþeles.
ªi, oricum, va afla ea ce sunt ulii cât de curând.
Vino, pãsãricã, sã te odihneºti puþin.
Apoi, du-te ºi încearcã-þi norocul ca fiecare om, peºte sau pasãre.
Te-aº duce la þãrm, cu briza asta care a început sã sufle.
Dar sunt cu un prieten.
Ceva îl doare !
Acum simþi ºi tu funia, peºte !
ªi martor mi-e Dumnezeu cã ºi eu o simt.
"Cum de l-am lãsat sã mã taie cu o singurã smuciturã ?"
"M-am prostit de tot. ia sã fiu mai atent la treaba mea."
"ªi o sã mãnânc ºi tonul, ca sã nu mã lase puterile."
"De-ar fi bãiatul aici, sã taie el tonul..."
"ªi sã fi avut niºte sare..."
"Nu cred cã sunt în stare sã mãnânc un peºte întreg."
Ce fel de mânã mai e ºi asta ?
Înþepeneºte-te, dacã vrei ! Fã-te ghearã !
Tot nu o sã îþi foloseascã la nimic.
Trebuie sã mãnânc tonul, sã îmi pãstrez vigoarea.
Nu da vina pe mânã, mâna nu a pãcãtuit cu nimic.
Doar stai de atâta timp cu peºtele.
Cum te simþi mânã ? Sau e prea devreme ca sã ºtii ?
Poate te desfaci când rãsare soarele.
Dacã trebuie, voi descleºta degetele. Cu orice preþ.
"Fã sã îmi treacã, Doamne, cârcelul ãsta,"
"cã nu ºtiu ce are de gând peºtele. Dar e hotãrât sã îºi urmeze calea."
"Oare ce urmãreºte ? ªi eu, ce plan am ?"
"Trebuie sã îmi fac planul dupã el. E ditamai peºtele."
"Dacã sare", gândi bãtrânul, "pot sã îl omor"
Hai, mânã ! Iese la suprafaþã !
Mânã !
E mai lung decât barca.
Ce peºte uriaº !
Slavã Domnului cã nu sunt deºtepþi ca noi, care îi omorâm !
Deºi sunt mai de soi. ªi mai înzestraþi.
Oare de ce o fi sãrit ?
Te pomeneºti cã vrea sã îmi arate cât e de mare.
Semn rãu pentru tine, peºte !
Trecuse de amiazã ºi barca luneca domol ºi uniform.
Bãtrânul suferea, dar nu voia sã recunoascã asta.
Nu sunt credincios, dar o sã spun zece "Tatãl nostru"
ºi zece "Ave, Maria" ca sã prind peºtele.
Fãgãduiesc sã merg ºi în pelerinaj la Sfânta Fecioarã din Cobre.
"Tatãl nostru, Carele eºti în Ceruri, Sfinþeascã-se numele Tãu..."
Începu sã rosteascã rugãciunile pe nerãsuflate.
Uneori, de obosealã, uita cuvintele
ºi vorbea repede, doar-doar i-or veni în minte.
"Ave, Maria" era mai uºor decât "Tatãl nostru".
Se simþea tare ostenit ºi ºtia cã se apropie noaptea.
Încerca sã se gândeascã la altele. La Marile Ligi.
Pentru el erau "Gran Ligas".
ªtia cã "Yankees" din New York jucau cu "Tigers" din Detroit.
"E a doua zi în care nu ºtiu rezultatele meciurilor."
Apoi, ca sã îºi facã puþin curaj,
îºi aminteºte de taverna din Casablanca.
Acolo l-a înfruntat pe "Negrul din Cienfuegos",
cel mare tare de la docuri. Pe atunci era în floarea vârstei.
Stãteau de o zi ºi o noapte cu coatele pe linia trasã cu creta.
Se puseserã multe rãmãºaguri
ºi sorþii înclinau când într-o parte, când în alta.
Arbitrii se schimbau din patru în patru ore...
O datã, dupã o duºcã de rom, negrul a fãcut un efort uriaº.
Dar bãtrânul ºi-a ridicat iarãºi mâna.
Atunci a ºtiut cã îl va birui pe negru,
care era un bãrbat chipeº ºi un mare atlet.
În zori, când cei ce pariaserã au cerut sã se declare egalitate,
ca sã poatã pleca la muncã, la docuri,
bãtrânul fãcu ultimul ºi cel mai mare efort.
ªtia cã îl fãcuse pe negru sã îºi piardã încrederea,
iar acum punea capãt luptei, înainte ca lumea sã plece la lucru.
Mult timp dupã aceea, toþi îi spuneau "Campionul".
Cum te mai simþi, peºte ? Eu, minunat. Stânga s-a mai vindecat.
Trage barca mai departe !
Treceau pe lângã o insulã de sargase care se ridica ºi cobora pe apã,
ca ºi când cerul fãcea dragoste cu cineva sub o pãturã galbenã.
Deodatã, un delfin se prinse în undiþa cea micã
ºi bãtrânul îl trase în barcã.
Ce bunã e carnea de delfin gãtitã !
ªi ce greþoasã e când e crudã !
Sã îl las pe peºte în pace acum, sã nu îl stingheresc prea mult...
La asfinþit e un rãstimp în care peºtilor nu le e uºor.
Se întunecase dintr-o datã, aºa cum se întunecã în septembrie,
dupã apusul soarelui. Apãruserã primele stele.
Nu ºtia cã steaua aceea se numea Rigel, dar o vedea
ºi ºtia cã, în curând, se vor ivi toate,
ca niºte prieteni îndepãrtaþi.
"ªi peºtele mi-e prieten", gândi el.
Nu am vãzut ºi nu am auzit în viaþa mea de un astfel de peºte.
Dar trebuie sã îl ucid !
Bine cã nu trebuie sã ucid stelele !
Ce ar fi dacã, zilnic, omul ar trebui sã ucidã luna ?
Luna fuge însã.
Dar ce ar fi dacã, zilnic, omul ar trebui sã ucidã soarele ?
Ne-am nãscut într-o zodie norocoasã.
"Au trecut aproape douã zile ºi o noapte fãrã sã dormi !"
"Dacã nu dormi, þi se va întuneca mintea."
"Odihneºte-te, moºneagule, lasã-l pe el sã se cãzneascã,"
"pânã îþi vine ºi þie rândul !"
Se aplecã înainte, proptindu-se în funie cu tot corpul,
ºi adormi, lãsându-se cu toatã greutatea pe mâna stângã.
Nu visã lei, ci o colonie de delfini...
Erau în perioada de împerechere, sãreau în aer ºi cãdeau înapoi,
în aceeaºi groapã pe care o fãceau þâºnind din apã.
Apoi se visã în sat, în patul lui. Bãtea vântul ºi i se fãcuse frig.
Îi amorþise braþul pentru cã adormise pe el ca pe o pernã.
Dupã aceea, visã plaja aurie ºi zãri primii lei.
Aºtepta sã vadã dacã mai apar ºi alþii. ªi era fericit.
Apoi visã balenele care treceau toamna de-a lungul þãrmului,
joaca lor, împerecherea ºi prietenia dintre ele.
Luna rãsãrise de mult, iar bãtrânul încã mai dormea.
Peºtele trãgea mereu ºi barca intrã ca într-un tunel de nori.
Îl trezi izbitura pumnulul sãu ºi funia care îi ardea palma.
Asta am aºteptat ! Acum ne scoatem pârleala !
Sã plãteascã funia irositã ! Sã îl facem sã o plãteascã !
"Îi arãt eu de ce e în stare un om ºi cât poate el îndura !"
Nu conta cã o arãtase de o mie de ori. O mai dovedea o datã.
De fiecare datã era o nouã confirmare.
ªi nu privea niciodatã în urmã.
"Dacã era bãiatul aici, sã ude colacii de saulã..."
"Da, dacã ar fi bãiatul aici. Dacã ar fi..."
A sãrit ºi ºi-a umplut cu aer bãºicile aflate de-a lungul ºirei.
Nu se mai poate da la fund ca sã moarã.
Va începe sã facã ocoluri. Atunci începe greul pentru el.
Nu e rãu, pentru o prãpãditã ca tine !
Am fãcut tot ce am putut. În curând o sã dea roatã.
Sã înceapã lupta !
Rãsãritul îl prindea pentru a treia oarã în larg.
Peºtele se rotea încet, iar bãtrânul era lac de sudoare
ºi ostenit pânã în mãduva oaselor.
Nu o sã mã dau bãtut ºi n-o sã mor din cauza unui peºte !
Acum, cã îl þin atât de bine, ajuta-mã, Doamne, sã reuºesc !
Voi spune o sutã de "Tatãl nostru" ºi o sutã de "Ave, Maria"...
Dar acum nu pot sã le spun.
Te rog, Doamne, socoteºte cã le-am spus ! Mã rog eu, mai târziu.
Timp de un ceas vãzu pete în faþa ochilor.
De douã ori simþi cã leºinã. ªi asta îl îngrijorã.
Apoi, vãzu o umbrã întunecatã cãreia îi trebui multã vreme
ca sã treacã pe lângã barcã. Atât de lung era peºtele !
Nu poate fi atât de mare !
ªi totuºi era.
Pe bãtrân îl luã din nou cu ameþealã.
"L-am miºcat", gândi el. "Poate, de data asta, îl rãstorn."
Trageþi, mâini ! Proptiþi-vã, picioare !
"Acum trebuie sã îl aduc aproape", îºi zise.
Data viitoare îl trag la barcã.
Mai încercã o datã ºi simþi cum îl lasã puterile.
"Mai încerc o datã", îºi promise el.
Nu mai vedea decât cu greu.
Peºte, tot ai sã mori ! De ce sã mã ucizi ºi pe mine ?
Îºi adunã toate puterile ce îi mai rãmãseserã
ºi mândria de mult pierdutã. Cu ele înfruntã agonia peºtelui.
"Trebuie sã îl aduc aproape, aproape..."
"Nu la cap trebuie sã îl lovesc, ci direct în inimã !"
L-am ucis pe peºtele ãsta care îmi era frate.
Acum trec la munca de rob. La treabã, moºneagule !
Nu avea nevoie de busolã ca sã ºtie încotro e sud-vestul.
Era suficlent sã simtã direcþia alizeului ºi cum trage vela.
Vedea peºtele, îºi vedea mâinile ºi îºi simþea spatele lipit de pupa,
ºi îºi dãdea astfel seama cã toate se întâmplaserã aievea,
ºi nicidecum în vis.
"Mâinile se vindecarã repede. Apa sãratã o sã le facã bine."
"Apa întunecatã din golf este cel mai bun leac din lume."
Apoi mintea începu sã i se tulbure ºi se întrebã în gând:
"El mã duce pe mine, ori eu pe el?"
Navigau alãturi, legaþi unul de altul.
iar bãtrânul îºi zise în sinea lui:
"Sã mã ducã el, dacã aºa pofteºte !"
"Eu l-am dovedit printr-un ºiretlic."
"ªi nici nu a vrut sã îmi facã vreun rãu."
Pluteau liniºtiþi. Bãtrânul îºi bãgã mâinile în apa sãratã,
încercând sã îºi limpezeascã mintea.
Nu îºi lua ochii de la peºte, ca sã fie sigur cã nu e vis.
Peste un ceas avea sã îl atace primul rechin.
Era un rechin mako, uriaº, fãcut sã înoate ca cel mai iute peºte.
Simþi mirosul de sânge ºi se nãpusti,
tãind apa cu aripa dorsalã.
Când îl vãzu, bãtrânul ºtiu cã e un rechin fãrã fricã,
care va face tot ce va voi.
Era prea frumos ca sã fie adevãrat.
Poate cã nu a fost decât un vis.
Acum iar va sângera peºtele ºi vor apãrea ºi alþii...
Era prea frumos ca sã rãmânã aºa.
Nu voia sã mai priveascã peºtele. Fusese mutilat.
Bãtrânul simþise muºcãtura rechinului,
ca în propria lui carne.
"Dar l-am rãpus pe rechinul care mi-a atacat peºtele."
"ªi era cel mai mare dentuso din câþi am vãzut vreodatã."
"Era prea frumos ca sã dãinuiascã."
ªtia cã fiecare muºcãturã fãcutã de rechin în carnea peºtelui
lãsa în urmã o patã de sânge, pe care o adulmecã rechinii.
ªtia ce avea sã se întâmple când vor ajunge în mijlocul curentului.
Dar nu mai era nimic de fãcut.
"Ba da, este.", îºi spuse el.
"Pot sã leg cuþitul de coada unei vâsle."
"Trebuia sã îmi iau o piatrã, sã ascut cuþitul."
"Multe ar fi trebuit sã îþi iei, ºi nu þi-ai luat."
"Nu e vreme acum sã te gândeºti la ce nu ai."
"Gândeºte-te ce poþi face cu ceea ce ai."
"Bune sfaturi îmi mai dai. Mi-e lehamite de ele."
Oi fi eu bãtrân, dar nu sunt dezarmat.
Am ieºit prea departe în larg.
Nu a fost bine pentru niciunul dintre noi. Iartã-mã, peºte !
Mi-a rãmas mai mult de jumãtate din el.
Poate voi avea norocul sã ajung mãcar cu atât pe þãrm.
Dar, nu ! Þi-ai forþat norocul când te-ai depãrtat atât de mal.
Nu te prosti ! Trebuie sã rãmâi treaz sã poþi cârmi barca.
Poate cã încã te mai urmãreºte norocul.
Dacã ar fi undeva de vânzare noroc, mi-aº cumpãra puþin.
Dar cu ce sã îl cumpãr ? Cu un harpon pierdut, cu un cuþit rupt
sau cu douã mâini betege ? Poate cã da.
Ai încercat tu sã îl cumperi cu 84 de zile pe mare,
ºi aproape cã reuºiseºi.
Nu trebuie sã mã mai gândesc la prostii din astea !
Norocul vine pe atâtea cãi... ªi cine poate sã îl recunoascã ?
Aº vrea sã vãd luminile Havanei. Prea multe lucruri aº vrea.
Dar acum asta vreau !
Pe la ceasurile zece, vãzu strãlucirea luminilor oraºului.
Înþepenise ºi îl durea tot trupul.
Toate rãnile ºi toate pãrþile corpului sãu erau încordate.
Cu peºtele nu mai putea vorbi,
pentru cã nu prea mai era nimic din el.
Atunci îi veni un gând.
Tu, peºte care ai fost,
iartã-mã cã m-am avântat prea în larg !
Te-am ucis ºi pe tine, m-am distrus ºi pe mine !
Dar am fãcut prãpãd printre rechini, tu ºi cu mine !
Câti ai ucis la viaþa ta ? Nu degeaba ai spada aia.
"Ce mã fac dacã mã atacã noaptea ?"
Ce fac dacã vin la noapte ?
O sã lupt. Mã lupt cu ei pânã la moarte !
"Dar nãdãjduiesc cã nu o sã mai fie nevoie sã lupt."
Tare mult nãdãjduiesc...
Dar se luptã din nou, deºi ºtia cã lupta e zadarnicã.
Hai, rechinilor !
Înþelese cã era înfrânt definitiv ºi fãrã scãpare.
Iartã-mã, peºte !
Simþea cã a ajuns în mijlocul curentului
ºi zãri luminile de pe þãrm.
ªtia unde se aflã. Era o nimica toatã sã ajungã acasã.
"Oricum vântul ne e prieten." Apoi adãugã. "Uneori."
"ªi trufaºa mare cu prietenii ºi cu duºmanii noºtri."
"ªi patul. Patul îmi este. cel mai apropiat prieten."
"Mare lucru e sã ai un pat!"
E simplu când eºti înfrânt.
Ce te-a înfrânt ? Nimic, am ieºit prea în larg.
Omul nu e fãcut sã fie înfrânt.
Omul poate fi nimicit, dar înfrânt, niciodatã.
În port era liniºte.
Trase barca pe o micã plajã presãratã cu pietricele.
Nu era nimeni sã îl ajute.
Scoase catargul, înfãºurã pânza pe el,
dupã care îl luã pe umãr ºi începu sã urce spre colibã.
Abia atunci simþi cu adevãrat oboseala.
De cinci ori trebui sã se aºeze înainte de a ajunge la colibã.
Briza dimineþii sufla cu putere ºi bãrcile nu mai puturã ieºi în larg.
Dormea ºi bãiatul. Mai târziu veni însã acasã la bãtrân,
aºa cum venise în fiecare dimineaþã cât lipsise acesta.
Bãtrânul dormea. Bãiatul vãzu cã respirã.
Apoi îi vãzu mâinile ºi începu sã plângã.
Se strecurã uºor din casã, sã aducã niºte cafea
ºi tot drumul nu încetã din plâns.
Pescarii se adunaserã în jurul bãrcii privind ce se afla lângã ea.
Unul intrase în apã ºi mãsura scheletul cu o bucatã de funie,
de la cap la coadã.
Bãiatul nu coborî. Fusese mai devreme acolo.
O canã cu cafea, Martin. Cu mult lapte ºi zahãr.
Ce peºte a fost ! Nu am mai vãzut aºa ceva.
ªi tu ai prins ieri doi peºti pe cinste.
Ce importanþã au peºtii mici ?
- Vrea sã bea ceva ? - Nu. Dacã vrea mã întorc.
- Spune-i cã îmi pare tare rãu. - Mulþumesc.
Îþi aduc cafeaua.
M-au înfrânt, Manolin ! M-au înfrânt de tot !
Nu el te-a înfrânt. Nu peºtele...
Te-ai chinuit rãu ?
De-acum încolo mergem iar împreunã.
Nu ! M-a pãrãsit norocul.
La naiba ! O sã îþi port eu noroc !
- ªi tatãl tãu ce o sã zicã ? - Nu îmi pasã !
Facem rost de o lance bunã, sã o avem întotdeauna în barcã.
Foarte ascuþitã... Dar nu cãlitã, sã nu se rupã precum cuþitul.
Aduc eu un alt cuþit. Câte zile de vânt puternic mai avem ?
Poate trei, poate mai multe...
Mã ocup eu de toate. Dumneata sã îþi vindeci mâinile.
În câteva zile. Am eu leac pentru ele.
Azi-noapte am scuipat ceva ciudat ºi parcã mi s-a rupt ceva în piept.
Te vindeci ºi de asta. Bea cafeaua. Mã duc sã iau ceva de mâncare.
Adu-mi ºi ziarele din zilele în care am lipsit.
Þi le aduc.
În dupã-amiaza aceea, la terasã se afla un grup de turiºti.
O femeie privi þãrmul ºi, printre cutii goale de bere ºi baracude,
zãri imensa ºirã a spinãrii,
devenitã acum un gunoi, ce aºtepta sã fie dus de reflux.
"Ce-i aia ?" îl întrebã femeia pe chelner. "Un tiburón."
"Adicã un rechin."
Voia sã îi explice ce se întâmplase cu peºtele.
"Nu ºtiam cã rechinii au cozi atât de frumoase", spuse femeia.
"Nici eu", rãspunse bãrbatul care o însoþea.
Sus, în coliba lui, bãtrânul adormise iarãºi.
Dormea tot cu faþa în jos ºi bãiatul îl veghea.
Dormea ºi visa lei, bãtrânul...